Наистина. Никой царедворец не би устоял на подобни дарове.
С майка ми го донесохме от Суман.
Харесват ли ви, Ваше величество?
Превъзходни са. - За вас са.
Това е повече от щедро, принце. Винаги ще сте добре дошли в двора.
Можем ли да направим нещо за вас? - Синът ми е твърде скромен, но...
Чухме за красотата на дъщеря ви. Синът ми желае да поиска ръката й.
Нечувано! Непознати да искат ръката на дъщерята на великия халиф.
Не идваме с празни ръце, а с два милиона жълтици.
Халифът не се нуждае от обидните ви дарове.
Не бих нарекъл това обида.
Това е само началото. - Синът ми и дъщеря ви...
Да. Съжалявам, но сте закъснели. Синът на везира е сгоден за нея.
Сватбата е след три дни.
Татко. - Скъпа, тъкмо говорехме за теб.
Това е принц Аладин от Суман. Той поиска да се ожени за теб.
Но май е твърде късно. - Виждала ли съм ви някъде?
Ако ви бях видял, щях да си спомням.
Имам сватбен подарък за вас.
Вие сте изключително щедър. - Така изглежда.
Сърцето му е щедро.
Отнесете подаръците си... - Не, господарю, ваши са.
Как да спра този идиот да не се ожени за принцесата?
Да го превърнем в прасе. Или още по-добре - в печено прасе.
Звучи примамливо. Но това не е в стила ми.
Какво ще кажете за нещастен случай? - Твърде жестоко.
Преди да предприемете нещо, разберете дали тя ви обича.
Може да е влюбена в онзи евнух.
Жените често се влюбват в мъже, които не ги заслужават.
Обратното също е вярно - и мъжете обикват недостойни жени.
Защо? - Любовта няма нищо общо с това.
Любовта е лудост. Принц или просяк, човек не може да я контролира.
Ти ли каза, че жените обичат мъже, които не ги заслужават или духът?
Духът.
Какво има Джафар? Твърде рано е за държавни дела.
Заварваш ме в лошо настроение. - Вестите само ще го влошат.
Брат ви събира армия срещу вас.
Най-сетне действа открито. Колко голяма?
Достатъчно.
Ела тук, моя любов.
Шахзенан, убий го!
Предатели! Стража!
Прав си, че жените обичат мъже, които не ги заслужават.
Може би тя обича Гюлнар, а не мен. Но още има време да разбера.
Сватбата е следващата седмица.
Гюлнар и принцесата се женят утре.
Откъде се взе, малки приятелю?
Много е сладък.
Ела тук.
Утре ще се оженя за сина на везира.
Всичко е решено и договорено. Няма да разбереш държавните дела.
Но аз срещнах очарователен момък.
Няма смисъл да мисля за него. Само ако...
Най-тъжната дума във всеки език - "ако".
Какво научи, господарю Аладин? - Не обича Гюнар, а мен.
Винаги си бил ужасна маймуна.
Тъкмо разказвах на майка ми...
Принцесата и Гюлнар се ожениха тайно преди час.
Везирът няма да допусне някаква си маймунка да отнеме трона на сина му.
Естествено. Вижте я - Умна, красива, богата... и покорна.
Консумирали ли са брака си? - Не още, но ще стане всеки момент.
Гюлнар бил изкусен акробат на сексуалната арена.
Ако започнел живота си наново, пак щял да се влюби в себе си.
Вече нищо не може да се промени. Ще си мисля за нещо хубаво.
Например за младия принц.
Гълъбице моя, аз съм, съпругът ти.
Кой друг може да е? Тук съм.
Любов моя, красива си като... красива като...
Няма нищо. Сама ще се досетя.
Гюлнар, къде си?
Това е обида към дъщеря ми. И още по-лошо - към мен.
Ти вониш.
И вие щяхте да воните, ако бяхте прекарали нощта в клозета.
Предпочел клозета пред красива дама. Това момче нещо не е наред.
Бракът се анулира. - Махай се!
Три милиона са прекалено щедър дар за ръката на дъщеря ми.
Аз я обичам. - Хубаво. Това винаги помага,
но не мога да благословя този брак, ако не ще живее охолно както досега.
Вие дори нямате дворец. - В момента го строя.
Можеш да се ожениш за нея, когато го видя с очите си.
Ще бъде готов след седмица. - Не знаеш какви са строителите.
Отне им година да построят моя.
Моят ще е готов след седмица. - След седмица ли?
Харесвам те, господарю Аладин. А аз съм имал над 200 господари.
Ти си най-благородният от всички.
Но Соломоновото проклятие още тегне над мен
и ще те предам, ако ми е угодно. - Разбира се. Нищо лично.
Нищо лично. Трябва да оцелея.
Не се ли отнася за всички? - Вероятно. Най-сетне!
Простосмъртни, очаквам поздравления. - Великолепно!
Това е най-добрата ми работа след Тадж Махал.
Да отидем да нахраним рибките.
Дори е по-хубав от него.
Това бил може би най-хубавият ден в живота на Аладин.
Но трябвало да бъде настроен малко по-песимистично.
Както сам казвал, песимистът е човек, който знае какво става.
Мустафа, преуморяваш се.
Така е, но има много за учене.
Гол съм! Какво става, шефе? - Веднъж се заклех в перата ти.
Искам си ги обратно.
Арфо, кажи ми, онзи крадец Аладин умря ли в пещерата?
Не само, че Аладин не умря, но се жени за дъщерята на халифа.
Само защото ти избухна, Мустафа. - За кого се жени?
За най-приказното цвете на земята. Трябва да е находчив и умник голям
да вземе принцесата на Самарканд. Явно късметът си не е проиграл.
Той открадна лампата ми!
Нови лампи за стари!
Точно така - заменям нови за стари. Елате да се уверите сами.
Много е рано. - Така е, любов моя.
Този пръстен е прекрасен. - За теб е.
Ти си много щедър. Винаги ли си бил богат?
Винаги. Откакто се помня. Баща ми беше богат, баща му - също.
Фамилията ни е една от най-богатите.
Един принц трябва да бъде такъв, но не е - красив, галантен и щедър.
Но майка ти... - Тя е екстравагантна.
Но пък може да си го позволи. - Харесвам я. Тя е различа.
Като глътка свеж въздух. Не познавам друга като нея.
А аз не познавам друга като теб.
Били влюбени и виждали само себе си. Били слепи за всичко около тях.
Защо заменяш нови лампи за стари? Има някаква уловка, нали?
Не, това е сделката на годината.
Откъдето идвам ценим антиките.
Мога ли да заменя жена си за нова? - Не, този път заменяме само лампи.
Стари за нови.
Аладин нищо ли не забелязал? Би трябвало да усети нещо.
При други обстоятелства - да. Но той бил влюбен.
А това променя всичко.
Хората стават непредсказуеми. - Като теб.
Да, баща ми смяташе, че никога няма да се омъжа.
Той казва, че когато се оженят и двамата трябва да пожертват нещо.
А аз бях твърде безкомпромисна. Но се промених.
Сигурно е от любов. Разкажи ми за Аладин.
Заменям стари лампи за нови.
Това е сделката на живота ви. - Стари за нови ли каза?
Много изгодна сделка.
Всеки иска да има изгода.
Заповядайте. Благодаря.
Всички обичат изгодата.
Какво стана? Къде е лампата?
Изчезна. Няма я.
Бил е Мустафа.
Тя ще разбере, че не съм принц. - Още по-лошо.
Ами когато халифът разбере, че жълтиците са станали на прах?
Трябва да бягаме, синко. - Никой от семейството ни не бяга.
Къде си чул тази глупост? Дишай праха ми.
Какво става? Къде са всички? Къде е палатът?
Стопи се, като ланския сняг.
Всичко беше измама.
Няма дворец, нито богатства, а съпругът ти не е принц.
Той е от семейство на крадци. - Това е лъжа. Кажи му!
Не точно. - Не се срамувай, синко.
Дъще, ние се гордеем с произхода си. Семейството ни е аристократично.
Произлиза от най-добрите разбойници в цяла Азия.
Така ти се пада, като ме излъга. - Не вярвай на всичко, което казва.
Той няма причина да лъже за разлика от теб.
Е, умнико, здравата си загазил.
Откъде се взе този дворец? Ами парите?
Всичко е магия.
Ах, ти, неблагодарнико!
Да се сдружиш с африкански негодник.
Няма да стана едно с него, дори да ни кремират заедно.
Я, млъквай!
Майко.
Какво искаш?
Вдигна ме болен от леглото. Какво има?
Каква красавица.
Аллах! Какво правиш ти тук? - Ами ти?
Вие двамата познавате ли се? - Да. За съжаление.
Ние сме далечни братовчеди по бащина линия.
Ненавиждам те от векове.
Ах, ти лъжливо и миризливо псе! Вътрешностите ми се обръщат от теб.
Как не! За това е нужна цяла армия.
Ах, ти цирей! Ах, ти мазно петно върху задника на камила!
Отдавна чакам този миг.
Не би ударил човек с това, каквото и да е то, нали?
Нищо не би ми попречило. - Добре тогава. Довиждане.
Моят дух ще се бие с твоя дух. Победителят печели всичко.
Звучи интересно. - Не, не. Той бълнува.
Съгласен съм. - Така ли?
Не мога да се бия. Неговата магия е по-силна от моята.
Виждаш ли колко е несправедлив светът на духовете?
Имам зъбобол. Не мога да се бия.
Да го направим както трябва - в подходящата обстановка.
Не, не съм в добра форма и никога не съм бил.
Всъщност никога не съм бил в по-лоша форма.
Само ти можеш да го победиш.
Добре, готов съм. О, Аллах, велики създателю,
повелителю на желанията ми, ти си моята надежда.
Моли се за мен в този момент!
Помощ!
Това си ти!
Не!
Не ме карай да се връщам там. Не мога да се меря с него.
Ти си професионалист. Върви и се бий.
Аладин, обичаш ли ме или и това беше лъжа?
Не сега, любов моя.
Обичаш ли ме?
Обичал ли си я? - Винаги.
Чу го. Върви и се бий.
Не! Не отивай там!
Вкусно сиренце.
Освободете ме!
Аз печеля!
Обирай си крушите и да те няма!
Вън! Вън! Вън!
Пощади жена ми и майка ми! - Не. Победителят взема всичко.
Мустафа не знаел, че вече е загубил.
Аладин нямал равен на себе си в кражбите.
Ти ме измами! Следващият път - никаква милост! Ще те убия.
Аладин си присвоил победата.
И така, Аладин победил, като откраднал за последен път.
Какво друго да очакваш от крадец? - Наследил го е от майка си.
Той освободил духа от пръстена, който веднага си тръгнал.
Сбогом!
Духът от лампата отказал да приеме този дар.
За какво ми е? Ще трябва да си търся работа.
Да имам дебела жена и деца. Не, благодаря.
Имам сила. Имам пълна власт. Аз ще реша кога да съм свободен.
Той винаги противоречал на другите. Такъв бил характерът му.
Наистина ли им предложил свобода и се отказал от тази огромна власт?
Силата не е толкова важна? - А какво?
Щастието.
Това е нещо, което Амин Адур нямал. Всъщност той си нямал нищо.
Никаква утеха, никаква радост.
Кой бил той? - Млад просяк в Кайро.
Започваш нова приказка.
Исках да ти разкажа за Амин, защото смятах, че ще ти е интересно.
Защо? - Защото много приличал на теб.
Като мен ли?
Но най-странното в тази история Е другият герой - султан Абрашилд.
Той изглеждал точно като брат ви. - Като брат ми ли?
Значи аз съм просякът, а брат ми - султанът на Кайро.
Сигурно ще я оставиш за утре вечер.
Утре има конкурс, спонсориран от Асоциацията на разказвачите,
на която аз съм председател. Трябва да участвате.
Ние се състезаваме за пари, а вие - за живота си.
Разказах му приключение, комедия и фантастика. Трябва ми трагедия.
Заинтригувах го, като казах, че героите са като него и брат му.
Но откъде да започна?
Започни от началото, стигни до края и тогава спри.
Но не му позволявай да разбере какво се случва после.
Дори аз нямам представа за това, камо ли той. Но да продължавам ли?
Брат му е повел армия насам. Едва ли е време за приказки.
Напротив. Те ни учат как да победим.
А в твоя случай - как да надвием смъртта.
Господарю, армията на брат ви е на два дни път оттук.
Какво ще правим, господарю? - Ще чакаме.
За това са нужни здрави нерви. - Аз съм научен да чакам.
С последните си монети Амин се отправил към кръчмата.
А султан Абрашилд бродел маскиран из Кайро и търсел приключения.
Той бил съпровождан от военачалника и от везира, който бил като баща ми.
Да си султан е най-досадното нещо.
Затова ли трябва да се преструвате, че сте обикновен гражданин?
Намирам го за забавно. - Смея да твърдя, че е опасно.
Затова е още по-вълнуващо. Кара ме да се смея вътрешно.
Ако знаеха кой съм? Какви шеги мога да си правя с тях?
Забавление, достойно за всеки вкус. Да влезем тук и да се позабавляваме.
Ще направя същото и за теб, когато корабът ми пристигне.
Какъв кораб? - Моят кораб, моята съдба.
Имам съдба, затова пия. Пия, докато я чакам.
И каква е тя? - Не знам, но ще бъде страхотно.
Ако можеш да избираш съдбата си, каква би искал да бъде?
Искам да бъда султан. - Но как би могъл? С този вид?
Че какво му е? Султан Абрашилд е роден със сребърна лъжица в уста,
а всички останали - с език.
Но той е напълно безполезен - като изкуствено око в ключалка.
Това ли е мнението ти за него? - Ако аз бях султан, щеше да видиш.
Може би това е съдбата ти.
Добре ли сте, господарю? - Да. Повече от всякога.
Каква шега? Заведете го в палата ми. - Но господарю...
Млъкни, стар, повяхнал кактус. Нямам търпение играта да започне.
Това било ужасно груба шега.
Измили го и го парфюмирали, така че и родната му майка не би го познала.
Знаете какво да правите, когато се събуди?
Да, господарю, но... - Не ми разваляй забавлението.
Искам вино.
Не, не искам.
От пиенето е. И преди съм сънувал буден, но...
Махни се! Изчезни!
Къде съм? - В палата, господарю.
Какъв палат? - Вашият палат.
Моят палат ли? Кой съм аз? - Господар на правоверните,
Владетел на света, Пророк на земята. Вие сте султан Харен Абрашилд.
Това е лудост.
Искам да говоря с някой упълномощен.
Господарю, снощи пихте до късно.
Това е замъглило паметта ви.
Пия много.
И обикновено не помня нищо.
Ваше величество. - Кой съм аз?
Господар на правоверните, владетел на света...
Не, аз съм просяк. - Негово величество се шегува.
Не, аз съм Амин, пияницата. Познават ме във всяка кръчма.
Аз съм великият везир Мусел. Не ме ли познахте?
Да, виждал съм ви по улиците.
Аз съм Аба Нуз. Вече 1 0 години съм началник на стражата.
Защо казвате, че съм султан? - Защото сте.
Не съм! - Някога виждали ли сте султана?
Не. - Тогава как знаете, че не сте вие?
Защото аз съм аз и познавам себе си. - Виното е размътило съзнанието ви.
Под влиянието на алкохолните пари Амин бил почти готов да им повярва.
Всички придворни участвали в грубата шега на султана.
Нямали друг избор. Животът им зависел от това.
Посрещнете Негово величество султан Харун Абрашилд,
господар на правоверните, владетел на света, пророк на земята.
Не съм нито едно от тези неща. Не съм господар, владетел и пророк.
Не съм султан Харун Абрашилд.
Това поредната ви шега ли е?
Не. Аз съм обикновен пияница от покрайнините на Кайро.
А защо всички ви смятат за султан?
Погледнете се, господарю. Това не е лице на пияница,
а лице на владетел.
До този момент Амин мислел само как да се напие отново.
Но сега всичко се променило. Той бил нов човек.
Що се отнася до китайския посланик, решихме да подновим преговорите.
Нали каза, че аз съм султанът? - Разбира се, господарю.
И имам пълна власт? - Това е ваше божествено право.
Тогава вместо за великия хан да говорим за моя народ,
за техните нужди и щастие.
Аз, султан Абрашилд заповядвам да се построят нови училища.
Но въпросът трябва да бъде обсъден.
Но така няма да осъществя нищо.
Пишете - нов декрет.
Намаляват се данъците наполовина.
Но, господарю, хазната... - Ще го понесе.
Войската ни зле платена ли е? - Несъмнено.
Не можем да очакваме войниците да ни защитават, ако са зле платени.
Приемам препоръките ти. Ще удвоя заплатите им.
Но откъде ще намерим пари за това? - Намали разходите тук в палата.
Везире, четох докладите ви. Да вземам мерки срещу бюрокрацията.
Предложенията трябва незабавно да бъдат приложени на практика.
Какъв глупак.
Днес свършихме повече работа отколкото за последните години.
На султан Абрашилд не му било до смях.
Просякът Амин взел ролята си доста на сериозно.
Още миг и какавидата щяла да се превърне в красива пеперуда.
Но султанът искал да довърши шегата.
Колко забавно! - Съмнявам се, че ще му хареса.
На мен ми харесва. Това е важното.
Пък и един ден власт му стига.
Господарю, какво ще правите с него?
Върнете го обратно там. Това е най-хубавата част от шегата.
Събуждането било твърде жестоко. Било ужасно.
От изключителен разкош се озовал в крайна мизерия.
Това може да побърка всеки.
Не! Това е сън. Аз съм султанът.
Аз съм султанът!
Аз издавам заповеди.
Демоните са виновни.
Само луд би повярвал, че е господар на света.
Но ми се струваше толкова реално.
Но с всеки изминал ден всичко изглеждало по-нереално.
И Амин започнал да се пита дали изобщо се е случило.
Но съдбата и султанът не били приключили с играта.
Трябва да ядеш. - Не съм гладен.
Остани да поговорим.
Никой не разговаря с мен. Смятат ме за луд.
Луд ли си? - Бях.
Смятах, че съм султан Абрашилд.
Толкова дълго мечтаех за това, че ми се стори реално.
Беше ли по-добър от султана? - Само в мечтите си.
Благодаря ти.
Смехът е лек за всяка болест. Мисли си, че е излекуван.
След като разбрахте какво е станало, ще го оставите ли на мира?
Мисли си, че се е справил отлично. Ще му дам втора възможност.
Нима ще повторите шегата? - Да. Струва си, щом е добра.
Но така ще се побърка окончателно. - Нямаш чувство за хумор.
Подарък лично от султана.
Днес има рожден ден. Всеки затворник получава чаша вино.
Да живее султан Абрашилд!
Мъчението на Амин продължило.
Това бил ужасен кошмар, който се повтарял.
Полудявам отново. Спасете ме!
Какво има, Ваше величество? - Аз съм Амин.
Това е килия и аз съм луд.
Господарю, успокойте се. Пак сте сънували кошмар.
Кое е сън и кое действителност? Това или онова.
Ще изпратя да повикат лекаря.
Демоните са виновни. Те са ме довели тук.
Демоните ми се присмиват.
Смърт на демоните!
Би трябвало да запомни следното - не повтаряй една шега два пъти.
Мъртъв е.
Има и добра страна. Край на шегите.
Умря с усмивка на лицето си.
Какво ще правим сега? Кой е наследник на трона?
Няма такъв. Очакват ни размирици и гражданска война.
Освен ако предприемем нещо. - Какво?
Беше ни заповядано да се отнасяме с Амин като със султан.
Да, но за един ден. - Но това знаем само двамата с теб.
Ако продължи да намалява данъците, няма от какво да се страхува.
Ще кажем, че Абрашилд е пожелал той да го замести, докато е в Мека.
Това е вярно - в известна степен.
Вярно или не, звучи правдоподобно. А това е най-важното.
Лекарите ще дойдат след малко.
Бяхте болен. - Така ли? А кой е този?
Това е придворният шут.
Какво му е?
Последната му шега беше убийствена.
А все повтаряше, че нямаме чувство за хумор.
Това е краят. Амин станал един от най-обичаните султани,
а Абрашилд бил забравен.
Видях себе си в султан Абрашилд.
Той е бил обсебен от смеха, а аз - от страха да не ме предадат.
Той подхранвал смеха си, а аз - страха си, с цената на всичко.
Не ти, а тъмната ти страна.
Все още ли е там? Надникни в очите ми. Какво виждаш?
Себе си, как гледам теб, любов моя.
Господарю, войската на брат ви е пред портите на града.
Скоро, любов моя.
Твърде стегната е.
Горещо ми е.
Да те разсея ли с приказка? - Не.
Брат ми е единственото, което те заплашва сега.
Приказките няма да те спасят. Той ще пререже гърлото ти.
Не е време за приказки. - Напротив.
Това е приказка за трима братя, които се карали като теб и брат ти.
Това се случило много отдавна в далечния Йемен, още в древността.
Там управлявал султан Била. Той имал трима синове.
Принцовете Ахмед, Хюсеин и Али.
Хюсеин бил най-добрият фехтовач.
Ахмед бил изкусен стрелец.
А Али имал невероятно силни ръце.
Ето, пак започват.
Младежки темперамент, любов моя. Ще го надраснат с времето.
Повтаряш това вече десет години.
Виж, безценният ми хибискус. Не, не и палмите ми!
Вандали!
За какво беше кавгата този път? - Принцеса Фатима ме обича.
Не, обича мен. - Не, мен обича.
Каза ми го.
Глупости. Главата ти е пълна с бръмбари, а не с мозък.
А ти се покланяш, щом погледнеш в огледалото.
Така ли? - Да.
Какво ще стане, като умра? Ще разпокъсате страната на части.
Не виждате ли какво правите? Заради вас баща ви се поболя.
Не сме искали, майко. Нали татко не умира наистина?
Преди да умра, ще трябва да посоча някого за свой наследник.
Направи го още сега. - Помни, че съм най-големият.
А ти - че според закона аз имам последната дума.
Кого от нас избираш? - Имам трима тъпаци за синове.
Кого бих могъл да избера?
Нека бъде разгласено из цял Йемен.
Изпращам синовете си на пътешествие.
Мой наследник ще е този, който ми донесе най-великото чудо на света.
С колко време разполагаме?
Една година.
Трябва да тръгнете заедно и да се върнете заедно.
Обличайте се добре. И внимавайте да не се загубите.
Да, майко.
Те препуснали към неизвестността, за да търсят най-великото чудо.
Да се срещнем тук след година и да се приберем заедно.
Нека победи най-добрият.
Защо се подсмихваш? - Защото аз съм най-добрият.
Да, най-добър в риенето на тор.
Нямали карта, която да ги води - към страни, за които казвали:
"Там има дракони."
Али се озовал в приказна страна - бронзовият град Зирог.
Днес бронзът е ръждясал, а фонтаните са пресъхнали.
Но тогава...
градът бил истинско чудо.
С братята ми бродим по света и търсим чудни предмети за баща ми.
Имам нещо невероятно.
Виждал съм телескоп и преди.
Но не и такъв. Погледни през него.
Само трябва да го пожелаеш и ще видиш всичко, което поискаш.
Искам да видя принцеса Фатима от Йемен.
Това е тя! Принцеса Фатима.
Прав сте, това е чудо. Мога ли да го купя?
Не е мой. Трябва да го занеса на Хари Бен Карим.
А той дали ще ми го продаде? - Попитай го.
Телескопът не се продава. Както виждаш, нямам нужда от пари.
Но можеш да го получиш като дар. - А аз какво да ви дам в замяна?
Забавление. Шака ми каза, че си изкусен стрелец.
Ще се биеш с шампионите ми за него? - С удоволствие.
Телескопът е мой. Убих бойците ти.
А защо мислиш, че са мъртви.
Този път с ножове. - Не е честно.
Това не беше честно.
Спечелих го съвсем честно.
Докато Али пътувал с телескопа обратно към страноприемницата...
Ахмед препускал на север.
Аз съм принц Ахмед от Йемен.
Разбрах, че имате рядък плод.
Свещена зелена ябълка, лекуваща всички болести.
Искам да я купя. - Но тя не се продава.
Има ли нещо, което мога да ви дам в замяна?
Да, ти имаш специално умение. - Стрелбата с лък.
Ще проверим дали си достоен за ябълката на живота.
Впечатлен съм. Още едно изпитание и ябълката на живота ще бъде твоя.
Рискът е голям. - Но си струва.
Не колкото живота на момчето. - Тогава си тръгваш с празни ръце.
Е, загубих. - Не, печелиш.
Моля? - Спечели, като загуби.
Не беше готов да спечелиш на всяка цена.
Ябълката на живота е твоя.
Преди да си тръгне, свещеният пророк му дал ябълката и един съвет.
Хюсеин пътувал към град Петра.
Днес градът е потънал под пясъците, но тогава бил перлата на Изтока.
Хюсеин открил нещо удивително. Това били два града, а не един.
Вторият се намирал под първия. Подземният оцелял много по-дълго.
Но и той бил погълнат от пясъците.
Само това ли имаш за продан? - Струва 50 жълтици.
Имаш ли достатъчно, за да го купиш? - Стига да исках.
Ще поискаш. Последвай ме.
Защо продаваш този стар килим, като имаш стотици по-нови?
Защото това е летящо килимче.
Може да те отведе навсякъде.
Може да съм чужденец, но не съм дете.
Не съществуват летящи килимчета.
Има хиляди летящи килимчета и това е едно от тях.
Килимче, вдигни се!
Долу!
Успокой се. Трябва само да му кажеш къде искаш да отидеш.
50 жълтици ли каза? Заслужава си. Плащам в брой.
Какво става? - Ще те оберем и убием. Нищо лично.
Не мога да продам летящо килимче за някакви си мизерни 50 жълтици.
Няма да е полезно за бизнеса.
Убий го!
Дръжте крадеца!
Да го хванем!
Към страноприемницата!
Справихме се добре. Чудотворна ябълка, летящо килимче
и вълшебен телескоп. Изпробвал ли си го?
Разбира се. Кажи му какво искаш да видиш.
Искам да видя баща ни, султан Била.
Това е татко.
Той умира. Трябва да бъдем до него.
Братята научили една проста истина: обединени хората са много по-силни.
Ще ни отнеме поне седмица. - Не. Знам по-добър начин.
Стигнали навреме и спасили баща си с ябълката на живота.
Занапред те управлявали дружно - в мир и хармония.
Какъв бил съветът на жреца, когато дал вълшебната ябълка?
Че светът е ад, пълнен с мрак и зло, и има два начина да се справиш.
Първият е лесен и погрешен - да станеш част от него.
Вторият е труден, но правилен - да се бориш, да разпознаваш добрите
и да им помогнеш да оцелеят.
Ти си избрала вторият начин. Помогна ми да се спася от мрака.
Защо? - Обичам те.
Това ли е отговорът ти? - Докато не измисля нещо по-добро.
Врагът е предвождан от Шахзенан и бившата султанка.
Султанката е мъртва. Аз я убих. - И мъртва може да ви унищожи.
Войската смята, че им носи късмет. Двамата са мощно оръжие.
Ние имаме още по-могъщо. Ще яздя редом със съпруга си.
Не, твърде опасно е. - Няма нужда да доказваш любовта си.
Това ще повиши духа на войниците. Те имат мъртва султанка, ние - жива.
Било мразовита утрин. Огромната армия потеглила на бой.
Шахриар искал да изненада врага си.
Той не изпитвал никакъв страх и смело се впуснал в атака.
Пазете съпругата ми. Тя е по-ценна за мен от живота ми.
Малък отряд, предвождан от султана, предприел дързък набег.
Шансът спохожда смелите и тези, които се учат от грешките си.
Разказвачът казваше, че приказките могат да ни спасят.
Сигурно е имал предвид, че трябва да използваме въображението си.
Събери хората си. - Да, господарю.
Сезам, отвори се!
Шахриар!
Време е да поемеш отговорност за действията си и да умреш.
Армията на Шахзенан била обкръжена от противниковата войска.
Смъртта идва под най-различна форма.
Сега бил ред на Шахзенан.
Битката приключила.
И татко победил? - Да. Победи и спаси Багдад.
Беше много интересно. - Разкажи ни още една!
Искам още една. - Утре вечер.
Само почакайте до утре вечер.